EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Oh, my Gad!
- Vi er klare. - Kan vi fortsette da? Går det bra?
Gad! Gad!
Mine damer og herrer, Gad Elmaleh!
Montreal!
Takk!
Jeg er rørt. Flott å være her.
Jeg er glad for å være i Montreal.
Vi har tross alt en historie sammen.
Jeg bodde i Montreal noen år. Ja.
Jeg hadde en fin tid i Montreal.
Jeg fikk kanadisk pass.
Ja, kanadisk pass. Det er topp.
Jeg har også marokkansk pass.
Nei, vent.
Jeg bruker ikke det.
Jeg er stolt av mine marokkanske røtter,
men nå er ikke tiden...
for å gå gjennom amerikansk toll med et stort, grønt pass
med store arabiske ord skrevet med gullskrift...
og si: “Jeg er komiker.”
Første gang jeg dro til USA spurte han: “Hva gjør du her?”
Jeg svarte: “Jeg er komiker.”
Han sa: “Fortell en vits.”
“Hvorfor?” “For å bevise at du lever av dette.”
Siden da, når de spør, svarer jeg: “Proktolog.”
“Skal jeg bevise det?”
USA er veldig komplisert. Jeg har jobbet mye der i det siste.
Det er vanskelig å få visum.
Tidligere fikk man generell arbeidstillatelse.
Nå er det mer spesifikt.
Jeg har for eksempel et “standup-komiker-visum”.
Jeg kan bare gjøre stand-up, stående foran dere.
Jeg kan fortelle vitser, men jeg kan ikke danse.
Hvis jeg danser, kommer de fra utlendingsdirektoratet og spør:
“Var det der dansing? Bli med meg, er du snill.
Jeg må se D2-dansevisumet ditt.”
Det blir mer og mer komplisert.
Men amerikanere er kule. De viser interesse for deg.
De spør deg hvor du er fra. Men i en nedlatende tone.
Når de spør: “Hvor er du fra?” er det mer som: “Hvor er du fra?”
“Hvor er du fra, buskmann?”
“Hvor er du fra? Vi skal hjelpe deg. Vi er amerikanere.”
“Hvor er du fra?”
Det varierer. Svarer jeg: “Frankrike”,
får jeg alltid et merkelig svar fra amerikanere.
“Åh, Frankrike.
I fjor
var fetteren min...
i Italia.”
Det er et helt annet land.
De har et annet språk og et annet samfunn.
Så jeg nevner ikke Marokko.
Fyren aner ikke hvor Marokko er på kartet.
“Marokko.” Noen ganger sier de: “Åh, Monaco.”
Og jeg sier: “Nei, det kom senere.”
Men det er interessant.
Alle spør hvorfor jeg dro til USA for å gjøre stand-up på engelsk.
I Frankrike sier de: “Du trenger ikke gjøre det!”
Jeg vet det. Jeg elsker mitt franske publikum.
I USA gir jeg et mer amerikansk svar:
“Jeg må utfordre meg selv.”
De er idioter.
Jeg hadde show hver kveld.
Det er så forskjellig fra Europa eller Quebec.
I USA spiser folk rett foran deg.
Jeg trodde engelsken var det vanskeligste.
Nei, det er å opptre for noen som prøver å le mens de sluker en burger.
Amerikanere er besatt av mat!
Jeg så noe sykt da jeg var på turné. De har matkonkurranser!
I Europa handler det om å lage den beste maten.
Der handler det om hvem som kan spise mest mat.
Hvorfor skulle man spise 19 pølser?
“Hvorfor gjør du det der? Du blir dårlig!”
Det er interessant.
Jeg tror jeg hadde lyst til å leve den amerikanske drømmen.
Jeg har drømt om det siden jeg var barn.
Da jeg vokste opp i Casablanca,
tok faren min meg med på stranda og sa noe morsomt
mens han pekte på Atlanterhavet: “Hvis du tar en båt...”
Jeg var fem. Jeg skulle ikke ta noen båt.
“Hvis du tar en båt og drar rett fram...
ender du opp i Amerika.”
Jeg var fascinert av poesien i de ordene
og ved tanken på å reise langt vekk, til Amerika.
Han plantet den amerikanske drømmen i meg.
Men jeg lurte på, om det, på andre siden av havet,
fantes en amerikansk far...
som fortalte sønnen sin om den marokkanske drømmen.
Jeg tror ikke det.
“Far, hva er det?” “Jeg aner ikke.”
Samtidig syns vi at USA er fascinerende. Ærlig talt.
Vi er litt: “Nei, ikke for mye.”
Kom igjen, vi elsker det!
Forrige uke, i New York, så jeg franskmenn kjøpe NYPD-skjorter.
“New York Police Department.”
Franskmenn liker ikke politiet i Frankrike.
Men så fort de er i New York: “Bruno, ‘NYPD’. Er den ikke kul?”
Tror ikke amerikanere drar til Paris
og spør hvor de får tak i politiskjorter.
Det tviler jeg på.
Når amerikanere drar til Paris, vil de ha klisjéene fra filmer.
Som de trange brosteinsgatene...
en mann som spiller trekkspill i måneskinnet...
mens en mann gjør pantomime... i bakgrunnen.
En fyr sa til og med: “Jeg vil se pantomime i bakgrunnen.”
Med en liten rotte som lager croque monsieurs.
Jeg har bodd i Paris i 30 år og har aldri sett slike gater.
Og de snakker selvsagt ikke fransk.
Spør du en engelsktalende i USA eller til og med i Canada:
“Snakker du fransk?”
“Jeg hadde fransk i to år på ungdomsskolen...
men jeg har glemt det.”
Engelsk språk er komplisert. Jeg prøver å lære det.
Forresten snakker jeg ikke engelsk.
Jeg har bare lært å gjøre et helt show på engelsk.
Alt er i manus!
Showet går bra, unntatt på klubber.
Jeg har alltid problemer når jeg snakker med publikum.
Hvis en fyr sier noe til meg på en klubb, blir jeg...
En kveld ville jeg improvisere slik de amerikanske komikerne.
Det satt et par på første rad. Jeg spurte: “Hvor lenge har dere vært sammen?”
Han sa: “Hun er søsteren min.”
Jeg sa: “Og sexen er fremdeles bra?” Jeg vet ikke!
Engelsk er så vanskelig! Det er vrient for fransktalende.
Når du lærer et nytt språk, er det alltid noen som sier:
“Gad, kan jeg spørre deg om noe? Det tar ikke lang tid.
Drømmer... Drømmer du noen gang... på engelsk?”
Ja, jeg drømmer på engelsk. Det er et mareritt.
Jeg drømmer på engelsk og ber alle snakke saktere. Komplisert.
Engelsk er komplisert! Vokabularet, grammatikken.
Have, been, done, gone.
Du må ha trykk på rett stavelse, men du vet aldri hvilken!
Jeg vet ikke engang hvor trykket skal være på ordet emphasis!
Er det EM-phasis eller em-PHA-sis eller empha-SIS?
Jeg vet ikke.
Uansett. U-an-sett. Jeg vet ikke! U-an-sett.
Det er komplisert!
Jeg ville kjøpe baseball-caps til sønnen min.
Men jeg sa noe teit til conciergen på hotellet:
“Jeg leter etter en casket.”
Ja, det er “kiste” på engelsk.
Han sa: “Når trenger du den?” “Nå, jeg skal til Europa.”
“Hvor mange?” “En til meg, og en til sønnen min.”
Spør du en amerikaner om hjelp, blir det enda mer forvirrende.
“John, sier man had been eller have been?”
De svarer alltid: “Begge deler.”
For de vet det ikke.
Det er så vanskelig. Det er komplekst.
Du må lære idiomene. Og aksenten.
Vi hjelper dem, men de hjelper ikke oss når vi sier feil.
En gang satte jeg meg i en taxi i New York og sa:
“Jeg skal til ‘Djee’ FK Airport.”
“G” istedenfor “J”.
Det er ingen stor feil.
Den har litt av “djj”-lyden.
Men fyren ante ikke hva jeg sa.
Jeg sa: “Sir, mener du det?
Hvor mange steder er det i New York med en ‘F’ og ‘K’ og ‘airport’?”
Hva slags person klarer ikke å forstå det? Det er sykt.
Jeg sa ikke: “XFK” eller “QFK”.
Var jeg taxisjåfør, og du ba meg kjøre til “KFC Airport”...
Hadde jeg kjørt deg til JFK.
Ikke fordi jeg vet at det er en KFC på JFK!
Fordi jeg forstår hva du mener!
Tenk dere om en engelsktalende kom til meg i Paris
og sa: “Unnskyld...”
Jeg hadde ikke stoppet, men se det for dere.
Det er en parisisk stereotype.
Om de sa: “Unnskyld...”
og så gjorde en feil, som “Vi ser etter iPhone-tårnet.”
Du hadde ikke sagt: “Jeg har ikke hørt om det tårnet.”
Du hadde vist vei til Apple-butikken. Nei, du hadde skjønt det!
Du hadde skjønt at fyren ville til Eiffeltårnet.
Taxisjåøren som hørte meg si “GFK” drev og rettet på aksenten min,
og han var fra India.
Null problem. Jeg sa: “Vi er begge innvandrere.
Hva om vi hjelper hverandre her?”
Så sa jeg: “Forresten så sa du ‘djay’ rett i JFK,
men du sa ‘errpourt’.”
Men jeg sa ingenting.
Jeg respekterer indiske taxisjåfører i New York.
Jeg vet ikke hvilket telefonsystem...
de karene har, men...
det må være et eget system for monologer. Sikkert gratis.
De snakker alltid i telefonen
med noen andre som tydeligvis ikke sier noe.
Du sitter i baksetet og hører...
Stakkaren i andre enden er slik...
Du forstår ikke at han er i telefonen. Du tror han snakker til deg!
Du sier: “Hva?” og han sier: “Jeg er i telefonen.”
Så gjør han narr av deg i telefonen med kompisen sin.
Du bare vet det. Han bare...
Jeg bryr meg ikke. Jeg ringer Uber.
Men Uber er interessant.
Når jeg ringer Uber, blir jeg fascinert
over kreativiteten til de folka når de kommer for å hente deg.
De kan gjøre ting med de små bilene som er umulig med ekte biler.
De kan hoppe fra en gate til en annen...
snurre rundt og kjøre på vannet.
Så ringer de deg. Det er det nye.
“Hei, hvor er du?”
Hvor jeg er? Er det onkelen min som henter meg?
“Jeg er hjemme, venter på deg.” “Ok, jeg er på vei.”
“Vet det. Det er det appen er til.”
Jeg hadde en syk opplevelse med Uber.
Jeg skulle ut på middag med en dame og...
Har dere ikke hørt om det før?
Takk. Og... god kveld.
Jeg satte meg i Uber-bilen og han sa:
“Sir, la meg åpne døren for deg når vi kommer til stoppestedet.”
Jeg sa: “Nei, det trengs ikke.”
“Nei, jeg vil gi deg god service.
Det er jobben min.” “Greit.”
Vi hentet daten min og kom til restauranten.
Han stoppet og jeg ventet.
Men han hadde glemt det.
Så jeg satt der i baksetet og ventet som en idiot.
Jenta sa: “Hva skjer?”
Jeg er som Louis XIV, og sier: “Han skal åpne døren.”
Men det avhenger av hvor du er.
Det jeg liker med New York er at du kan få en taxi på gata.
Det er vanskelig i Montreal.
Det er enda verre i Paris.
Taxien er ledig. Han ser deg.
Han stopper ikke. Det er et konsept.
Det er enda verre i Marokko.
Taxien er ikke ledig, men stopper likevel.
Det er åtte fyrer der allerede!
Det var da de fant opp uberPOOL.
Du klemmer deg inn i bilen...
Det er grønnsaker der, eller noe.
Og han bestemmer hvor du skal.
Han har en rute med stoppesteder.
“Nei, la meg være. Ruten min er planlagt.
Jeg har åtte stopp og du skal av på det nærmest...”
Nei!
Og de vet alt om livet ditt. Dette er Marokko.
De er taxisjåfører, så de vet alt.
Jeg ga en fyr adressen og han sa: “Det er onkelen din!”
Hvordan visste han det?
Jeg liker å gå. Jeg liker gåturer. Det er kult.
Jeg gikk litt rundt i dag. Jeg liker å gå.
Jeg går mye i New York. Liker å spørre amerikanerne om veien.
De er kule.
De liker å bruke Starbucks som referanse. De kan ikke for det.
I Europa har man det metriske systemet.
I USA har de Starbucks-systemet.
Amerikanere kan ikke vise veien uten å nevne Starbucks.
“Gå rett fram. Det er en Starbucks til venstre.
Ta til høyre. Så ser du to Starbucks. Ta til venstre.
Gå gjennom kvartalet.
Ved tredje kvartal ser du tre Starbucks, ta til høyre.
Så er det et kvartal uten Starbucks.
Ikke få panikk. Bare fortsett.”
Jeg liker også å spørre om veien i Paris.
Pariserne gjør noe du ikke ser noe annet sted.
Når du sier hvilken gate du vil finne, synger de det tilbake.
“Unnskyld meg. Jeg leter etter rue de la Paix.”
Rue de la Paix
Han hadde med kona. “Madeleine, vet du veien?” Hun sa det samme.
Rue de la Paix
Enda bedre, han sa: “Jeg vet om en annen. Vil du dit?”
“Nei, sir. Jeg vil til rue de la Paix.”
Det er interessant å se på folk i USA.
Amerikanere liker å stå i kø. Jeg vet ikke hvorfor.
Overalt er det folk som står i kø.
Jeg tror de bare ser en kø og stiller seg der.
En gang spurte jeg en fyr hva han ventet på. Han sa: “Min tur.”
“Hvorfor?” “Jeg vet ikke.
Til slutt blir det min tur og noe vil skje.”
“Men hvorfor?” “Hvis jeg går, tar noen andre min plass.”
De er redde for å miste plassen.
Og de er velorganiserte, på rette linjer! Helt greit.
I Frankrike venter folk i...
Og i Marokko...
venter folk i sirkler.
Amerikanere er greie, spesielt når du kommer fra Paris.
Noen ganger prøver de for hardt i butikkene.
Da blir du mistenksom.
I en butikk i New York, sa en fyr til meg: “Velkommen.
Hvordan har du det? Jeg er Jason.
Bare spør hvis du trenger hjelp.
Jeg er glad for å hjelpe.”
Jeg svarte: “Jason, dette blir for intenst.
Du legger mye press på oss begge.”
Men han var så ivrig!
Jeg spurte om noe og han løp rundt i butikken!
Folk stoppet han, men han bare: “Nei, jeg hjelper denne herren!”
“Jason, ro deg ned.”
Han gikk på bakrommet for å se, kom tilbake og sa:
“Beklager, vi har det ikke.”
“Det går bra.” “Nei, det plager meg.”
“Jason, slutt, for faen!
Ro deg ned.” “La meg ringe en annen butikk.”
“Nei, bare glem det, Jason!
Ikke ta helt av for dette!” “Nei, la meg...”
Så sa han noe du aldri hører i Frankrike:
“La meg dobbeltsjekke.”
De “enkeltsjekker” ikke engang i Frankrike!
Fyren vil si: “Jeg har den ikke, med mindre jeg leter.”
Det er en kjede i USA som franskmennene elsker.
Det er Abercrombie.
Kjenner dere den butikken? Den har ikke kommet til Quebec ennå.
Jeg ser det på dere. “Vi har den ikke.”
Abercrombie. Lukten, obskuriteten.
Noen av de unge mennene som jobber på Abercrombie er skjorteløse.
De har bar overkropp.
Jeg så på noen skjorter da det kom en fyr bort og sa:
“Disse skjortene er flotte. De er favoritten min.”
“Så hvorfor bruker du ikke en?”
Og duftlysene! Alt handler om lys i dag.
Det er stearinlys overalt. Det er sofistikert. Det er fancy.
Folk kjøper lys fordi de lukter godt.
“Har du tent lys?” “Tenn et lys.”
“Det var levende lys overalt i butikken. Det var flott!”
“Hva fikk du av ham?” “Et lys.” “Er det sant?” “Ja, et stort lys.”
“Vi spiste middag og de tente lys.”
“Før vi la oss, blåste vi ut lysene.”
Alt handler om lys. Det er flott.
Det er lys overalt, og det finnes mange sofistikerte dufter.
Jeg besøkte en butikk i Paris her om dagen,
og jeg så et lys med en duft som het “Mandag morgen i Alaska.”
Men jeg har aldri vært der.
Så jeg luktet på det og sa: “Alaska, kanskje, men mandag?
Det lukter tirsdag, frue.”
Det er en hipstergreie, ikke sant?
Hipster. En bohem-greie.
Hva med alle de nye butikkene som dukker opp overalt
og selger to skjorter, et lys, en sykkel og et lammelår?
Hva er greia?
“Hei. Har du noen scootere?” “Nei, men jeg har kake.”
Det er bare rart.
Og det blir mer og mer sofistikert.
Men det er kult. Annerledes. Alt er annerledes i USA.
Her i Quebec, og i Frankrike, er det i gatene folk ber om ting.
Folk med skriveplate og små skilt som ber om ting.
Lag og foreninger som vil ha penger og underskrifter av deg.
Det interessante er at disse folkene som ber om ting
har én ting til felles: kroppsspråket.
Jeg har prøvd å forstå det.
Kroppen deres vil gå mot deg, men hodet sier at de ikke bør.
De har alltid et veldig interessant kroppsspråk.
“Unnskyld, vi er en forening og vi vil bare ha litt av tiden din
fordi det vi gjør for hvalene er vår måte å gjengjelde noe...”
Eller de kommer mot deg mens du går mot dem,
og så møtes dere, pang!
De begynner å gå baklengs med deg: “Det vi prøver å gjøre...”
Får de opplæring? Hvordan fungerer det?
Jeg har startet et nytt liv i New York med dette showet på engelsk.
New York er en sinnssyk by. Alt beveger seg så fort.
Men det er kult. Jeg har fått mange nye venner.
Jeg dro for å se på Frihetsgudinnen.
Jeg ville se gaven Frankrike ga til USA.
Hvorfor ga Frankrike en statue til sine amerikanske venner?
Kanskje de møttes for lenge siden
og det var som når barna dine er bedt i bursdag til en rik unge.
Du vet ikke hva du skal gi dem. De har alt.
De må ha tenkt: “Hva kan vi gi amerikanerne?”
“Jeg vet ikke...
Gratis legehjelp?” “Nei, det vil de ikke like.”
Nei. “Jeg vet ikke.” Takk.
Det var et snodig klappemønster.
Som en bølge som startet bak og gikk frem mot midten.
På balkongen tenkte de: “Skal dere klappe?”
“Jeg vil ikke. Showet er bra, men jeg vil følge min egen rytme.”
“Min rytm!”
I Quebec er det viktig å ikke uttale slutten på ord.
Det er sosialism og profesjonism.
Jeg har alltid lurt på hva quebecoisene gjør
med alle endelsene de ikke bruker.
Jeg har funnet ut at de antakelig resirkulerer dem.
De gjør det! Til det franske ordet ici,
tar de to T-er fra et annet ord og sier icitte.
De hadde et møte og noen sa:
“Jeg syns en statue blir flott.
Vi lager en enorm, androgyn figur med krone...
som holder noe som ligner en iPad og en fakkel.
Det kommer til å slå an. De vil like den.
Vi gir den en chic parisisk vri.
Det blir flott.”
Så sendte Frankrike den til amerikanerne. Amazon Prime.
Amerikanerne fikk en e-post fra Amazon der det sto:
“Folk som likte denne likte også Eiffeltårnet.
Er du interessert?”
Jeg fant en leilighet i New York, noe som er vanskelig.
Enda vanskeligere om du ikke er amerikaner.
En eiendomsmegler viste meg alle slags steder.
En dag sa jeg: “Jeg liker denne, men jeg må tenke på det.”
Hun sa: “Nei, du må bestemme deg nå.”
“La meg tenke på det!” “Nei.
Det er en annen som er interessert.”
I New York er det alltid en annen som er interessert.
I Paris også. Overalt.
Jeg vet ikke hvem han er.
En dag skal jeg sette meg ned med den karen og spørre:
“Hvordan får du til å ta alle disse leilighetene? Du er gal!”
Da sa hun: “Vi krever seks måneders leie på forskudd.”
Du blir dum når du vil ha noe. “Ok!”
Så sa hun: “Vi krever også ni anbefalingsbrev.”
Jeg kjente ikke ni personer der engang!
Jeg spurte henne: “Kan du være en av de personene?
Du, Uber-sjåføren...”
Så husket jeg at en av fetterne til moren min bor i Brooklyn.
Jeg spurte henne om jeg kunne ringe ham.
Og hun sa: “Nei! Vær så snill! Ikke ham!”
Jeg spurte: “Hva er det, mamma?” “Han er gammel og schizofren.”
Jeg svarte: “Flott! Det blir flere personer.”
Jeg var hjemme hos en venn i ettermiddag.
Han har pusset opp.
Dere vet når folk prøver å forklare hvordan ting så ut før?
Men du bryr deg ikke. Du vil bare drikke kaffen din.
“Det så helt annerledes ut før.”
“Jeg bryr meg ikke. Jeg har aldri sett den. Det ser fint ut nå.”
“Men du bør få vite...
Det vi har gjort her er helt utrolig.
Kjøkkenet var på den andre siden.
Og der du sitter nå, dette vil du digge,
akkurat der, var det en vegg før. Sykt, ikke sant?”
“Nei.
Det er ikke hva ‘sykt’ betyr.”
Og så kom kona hans.
“Har du møtt Jessica?” “Ja.”
“Hun så ikke slik ut før.”
“Hun har fått fikset litt på noen ting.”
Du kan ikke relatere til opplevelser du ikke har hatt.
Det er kanskje ingen god sammenligning,
men dere vet når noen forteller at en du ikke kjente er død?
Du føler deg litt ambivalent.
Du sier at du er lei for det, men du bryr deg egentlig ikke.
Spesielt når de sier at personen var 98 og døde i søvne.
Du vil bare si: “Hold fred. La meg være.”
Det er flott å høre det franske språket igjen.
Jeg savner det noen ganger i USA.
Jeg har laget en liten CD å lytte til i bilen.
Når jeg trykker play, roper en fyr: “Flytt deg, idiot!” på fransk.
Det roer meg ned.
Det får meg til å føle meg bra.
Det er ting jeg ikke forstår ved USA.
Det er en sport jeg ikke begriper.
Jeg prøver. Middelhavsfolk. Europeere. Franskmenn.
Vi prøver å forstå baseball.
Kanadiere skjønner det. Dere har et lag.
Men dere later som. Dere skjønner det egentlig ikke.
Jeg fatter ikke hva de gutta holder på med.
Jeg prøver, men det er kjedelig. De gjør ingenting.
De slår ballen, så stopper de, så begynner de å gå slik.
“Hva skjer’a, gutta?”
En av kompisene mine sa: “Du må se det live!”
Han tok meg med til Mets’ stadion i New York.
Det er samme greia: kjedelig, men live.
Vi så på kampen, og så sa han: “Vi henter pølser og pizza.”
Vi var borte i 25 minutter.
Da vi kom tilbake, sto fyren fremdeles sånn her.
Jeg sa: “Jerry, har de satt på pause?”
Vet du hva som kan skje om du forlater en fotballkamp i 25 minutter?
Kanskje de selger to spillere!
Eller en av dem er død! Kanskje publikum har invadert banen.
Kanskje de har scoret fire mål.
Det eneste som er litt søtt er kysse-kameraene.
“Kysse-kameraer, det er søtt!”
Amerikanerne er sjenerte, men søte.
Når kameraet stopper på et par
ser de på hverandre: “Det er oss! Vi må kysse.”
De kysser, og amerikanerne begynner å hyle.
Tenk om de hadde dette i Frankrike.
Hvem vet hva det paret hadde gjort?
“Kjære, de filmer oss. Vi må gjøre det.”
Vi var borte i 25 minutter.
Jeg husker jeg så fotball med faren min og han ba meg hente en øl.
Jeg gikk som en krabbe til kjøkkenet.
Jeg ville ikke gå glipp av noe!
Jeg prøver å delta i amerikansk kultur.
Vennene mine tok meg med på biffhus.
Konseptet er enkelt: biff-hus. Trenger du en biff, har de et hus for det.
De har visst ikke det samme for andre typer mat.
De har ingen kylling-leiligheter.
Fiske-borettslag.
Men de har en hytte til pizzaen.
Jeg så noe typisk amerikansk der:
en fyr som satt på ett kne og holdt en liten boks mot en dame
som forhåpentligvis var kjæresten hans.
Han fridde til henne.
Jeg beklager.
Alle i restauranten reagerte likt følelsesmessig.
Jeg hadde også en følelsesmessig reaksjon.
Det kalles flauhet.
“Man gjør ikke slike ting offentlig.
Spesielt ikke på biffhus! Hva holder du på med?
Hvorfor tror du hun gråter?”
Jeg spurte amerikanerne: “Skilles dere offentlig også?”
Hadde ikke det vært moro? Kelneren gjemte skillsmissepapirene i en kake.
“Okay!” Så begynte alle å gråte.
Kelneren sier: “Jeg regner med at dere deler regningen?”
Jeg liker å se på alle parene som tenker: “Nei, det er ikke slik.
Det er ikke slik i det hele tatt.”
Det var en flott turné. Jeg besøkte flere byer, inkludert Los Angeles.
Los Angèle!
Quebecoisene gir alle byer nytt navn!
Og de uttaler dem slik de selv vil.
De sier: “Bos-TON”, men ikke: “Washing-TON”.
Hvem bestemte dette?
“Los Angèle”, ikke sant?
Los Angeles er en interessant by.
Det er en skremmende by for en mann.
Alle mennene der trener. De er store og muskuløse.
Trene. Jeg “trener” ikke.
Vår kroppstype finnes ikke her.
Jeg ser at vi alle har samme kropp.
Baguette-bein og couscous-mage.
Man ser ikke slikt her.
Ser du en fyr med denne typen kropp, er han ikke herfra.
Det betyr dog ikke at han er fransk. Med mindre han har på skjerf.
Vet ikke hvorfor franskmenn er så glad i skjerf. De har alltid på et.
“Det er varmt ute, Mathieu!” “Jeg bryr meg ikke.”
Det er gøy å se på fyrene som trener.
De vil være kjekke, elegante, sterke, muskuløse på stranda.
Jeg vil bare se bra ut med klær på.
Når du er naken med en jente
har du alt fått snøret i bånn, hvis dere skjønner?
Jeg syns det er litt skremmende.
Det jeg frykter mest er at jeg snorker første gang jeg overnatter.
Det jeg gjør første natta hos en dame,
er å sitte foran TV, vente på at hun sovner og ikke sovne selv.
Problemet er at når du snorker, gir du små smakebiter.
Alle snorkerne her tenker: “Ja, det er sant.
Jeg er også med i klubben.”
Du sitter foran TV og du...
Og du ser på henne som: “Hva foregår?”
En gang spurte jeg til og med: “Var det en valp?”
Og jeg snorker veldig, folkens.
Jeg vet ikke om noen snorker elegant, men jeg snorker som en gårdsgutt.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal forklare det.
Det er som at jeg dør hver gang. Har dere hørt den typen snorking?
Det føles som at jeg dør hver gang. Hver gang.
Hvert fjerde minutt dør jeg, kommer tilbake, og dør igjen.
Noen har sagt: “Jeg trodde jeg måtte gjenopplive deg!”
En av kompisene mine spurte: “Hvorfor bruker du ikke maske?”
“Det er enda verre! Tenk om hun ser meg med maska?”
“Vent med å ta den på til hun har sovnet.”
“Hva om hun må opp og tisse midt på natta og ser meg, kampflygeren?”
“Jeg har en overraskelse! Vi skal leke pilot!
Piloten og prinsessen. Er du klar, kjære?”
Jeg vet ikke hvorfor jeg snakker om dette. Det var Los Angeles, så...
Dette skjer alltid når jeg er i Montreal.
Publikum tar meg alltid med til et annet sted.
De bestemmer. Galskap, ikke sant?
Jeg husker en gang jeg holdt show i Marokko.
En dame ville ta bilde av meg
og for å skjerme for lyset fra lampene, gjorde hun slik.
Hvert publikum er annerledes, overraskende og fascinerende.
I USA for eksempel,
heter det vi kaller en rappel på fransk for en “encore”.
De låner et fransk ord, legger på engelsk aksent
og forklarer deg hva det betyr.
“Encore. Vet du hva ‘encore’ er?”
“Ja, jeg vet det. Det er fransk, ‘encore’. Vet det.”
De gjør ikke slik der.
Komikere og sangere avslutter alltid showet med:
“Tusen takk, ha en fin kveld!” og så går de backstage.
Hva var en encore igjen?
Det er når artisten er ferdig og gjemmer seg backstage.
Han later som at han har dratt hjem fordi han er sliten.
Publikum later som at de vil ha ham på scenen igjen.
Det er en avtale mellom dere og oss, skjønner dere?
Artisten er backstage, og publikum skriker: “Encore, encore!”
Og artisten tenker: “Dette var rørende! Hva gjør jeg?
Skal jeg dra hjem eller gå på scenen igjen?”
Han går tilbake til scenen. Publikum jubler.
Og han sier: “Wow! Dette forventet jeg ikke!”
Tullball.
Men jeg ante ikke at det var annerledes i USA.
Etter mitt første show i New York, gjemte jeg meg backstage.
Da jeg kom tilbake, var alle borte.
Så da dro jeg hjem.
Så... Los Angeles, ikke sant?
Veldig interessant.
Men jeg syns Los Angeles er skummelt. Kompisene mine tok meg med på restaurant.
Alt er “det beste” der. “Den restauranten er best.”
De elsker fusion.
Siden de ikke har noe eget kjøkken
plukker de fra andre land og sier: “Dette er vårt.”
“Det er fusion-mat. Fusion.”
En fyr sa: “Du skal få smake den beste japanske kebaben.”
Jeg sa: “Jeg håper den er best. Den bør være den eneste som er.
Kinesisk couscous? Ikke?”
Kelneren kom bort.
LA, filmstjerne, kjekk fyr.
En kjekk 18-åring.
“Hei, hvordan går det?” Som om han holdt et show.
Jeg sa: “Hva slags rødvin har dere i glass?”
Han sa: “Favoritten min er...”
“Nei. Min favoritt.”
Hvem drar på restaurant for å spise andres favorittmat?
Unntatt hvis du er gift og kona di sier,
“Du tar fisk, jeg tar kylling, så deler vi.”
Og alt du klarer er å mumle.
“Er den god?” “Selvsagt. Du ba meg spise den.”
Under kjøreturen hjemover: “Var kyllingen god?”
“Ja, den smakte litt fisk, men den var ok.”
Menn kan være noen idioter.
Uansett, jeg sa til kelneren: “Sir, du er 18 og amerikaner.
Ikke gi meg råd om rødvin.
Trenger jeg råd om juice skal jeg si ifra.”
Jeg liker å tekste.
Jeg er litt sjenert. Det er sant.
Det går bra på scenen, men i virkeligheten liker jeg teksting.
Du kan skjule deg, si hva dere vil.
Jeg vet ikke om det er fordi jeg er gammel,
men en ting jeg ikke skjønner er emojiene.
Jeg tekstet en jente: “Skal vi ta en drink i morgen?”
Hun svarte: “Null problem. Spansk danser, spansk danser,
to raketter, fire glass champagne...
en ape som dekket til fjeset...
et par høyhælte sko, neglelakk, to bygninger,
en taxi og en aubergine.”
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre. Jeg ringte en ambulanse.
En ting som er unikt for Nord-Amerika er dating.
Dere vet, dating.
Alle typer forhold har et navn og en struktur.
Det jeg liker med Europa er forførelsen, spillet.
Du vet ikke. Det ukjente, det spontane.
Takk.
Det er flott. Hva heter du?
Ærlig talt, så er jeg litt kåt nå.
Hva heter du?
Unnskyld? Johanne. Åh, “Jowanne”!
Hun rettet på meg! Jeg sa “Johanne” og jeg sa det rett,
men siden hun er fra Quebec, “Jowanne”.
Hyggelig å treffe deg. Er det typen?
Ja? Det blir en het natt.
Hva jobber du med?
Jobber du i tollen?
Johanne, kan jeg spørre om noe?
Har noen krysset av for “ja”
på alle spørsmål om gårder og dyr og alt det der?
Har en fyr noen gang sagt: “Ja, jeg dro til en gård,
jeg har med kjøtt og ost...
og jeg har aldri blitt vaksinert.
Jeg elsker landet ditt!”
Tar noen med ting de fortoller?
Ikke alle gjør det. Der kommer hundene inn.
For katter bryr seg ikke.
Hvis en katt lukter pølse, nyser den bare.
Jobber du på flyplassen?
Oi, så du jobber på kontor?
Du gjør de viktige tingene.
Det er du som løser problemer. Oi, Johanne.
Det er rart for jeg har blandede følelser.
Det er både skummelt og opphissende.
Jeg ser deg for meg i uniform,
du kjefter på meg fordi jeg har med en tagine, ikke sant?
Hva er det mest utrolige du har sett?
“Jeg kan ikke fatte at han hadde med dette i kofferten”?
Smørbrød.
Se for dere Johanne i et møte med alle RCMP-gutta.
“Vi har et problem. Det er et smørbrød i kofferten.”
“Sir, er du klar over at du har kommet til Quebec med et smørbrød?
Med skinke og ost?
Det er ikke mye kosher.”
Det er flott, Johanne.
Hva jobber typen din med?
Han er heavy metal-trommeslager.
Dette showet blir sendt på TV i Frankrike, så jeg oversetter.
Han er hard rock-trommeslager. Oi.
Det er flott! Heavy metal, virkelig?
Du har ikke mye hår til å være heavy metal-fyr.
Du tar deg av det. Dette er et utrolig par!
Går hun gjennom ting før du drar på turné?
“Kjære, gjør det du vil, hold på med så mange jenter du vil.
Bare ikke putt smørbrød i kofferten.”
Applaus for Johanne!
Første gang jeg opptrådte på engelsk i New York,
ville moren min se showet.
Hun tok flyet for å se det.
Moren min snakker ikke engelsk.
Men hun kommenterte showet.
Det er moren min for dere. Jeg sa: “Du kan ikke engelsk.”
Hun sa: “Kanskje ikke, men jeg kjenner sønnen min.”
Åpningskvelden var vanskelig.
Jeg holdt show på engelsk for et publikum jeg ikke kjente,
og folk spiste burgere.
Da jeg gikk av scenen, sa jeg: “Mamma, jeg likte ikke showet.”
Hun sa: “Nei, vennen, slik opplevde du det fra scenen.
Jeg satt blant publikum. Det var verre.”
Moren min er verdens morsomste, og hun vet det ikke selv.
En gang kom søsteren min på besøk da hun var syk. Moren min ringte.
Søsteren min tok telefonen og sa: “Hallo?” Moren min sa: “Hva er det?”
Hun sa: “Jeg er syk.” Moren min sa: “Gå på kjøkkenet.
Fyll en kopp med varmt vann, tilsett sitron, kanel og salt,
og gi det til broren din før han også får det!”
Faren min er også litt av en figur.
Han er veldig interessant.
Og utrolig morsom også. Det er ingen kommunikasjon.
Han er en typisk, marokkansk far. Han snakker aldri.
Kun gestikulering og ansiktsuttrykk.
Noen som kjenner denne truende gesten?
Da jeg gjorde det i USA, ble de opprørte.
Det er to skoler. Du har: “Du bør ikke gjøre det der.
Pappa må snakke med deg og forklare hvordan det fungerer.”
Så har vi denne.
Det betyr: “Jeg skal dytte denne skoen ned i halsen din, sønn.”
Typisk marokkansk far. Ingen tålmodighet med barna.
Da vi lekte gjemsel, lette han aldri etter oss.
Han sa: “Gå og gjem dere”, og så dro han på jobb.
Vi tilbrakte hele dager og kvelder med å gjemme oss i skap.
Det verste var da mor sa: “Gå og let etter dem!”
Han sa: “Jeg liker ikke denne leken! La meg slippe!”
Jeg fikk bygd et hus i Marrakech.
Det er fremdeles under bygging, det har det vært siden 1987.
Elektrikeren min installerte et system som ingen andre har.
Jeg er den eneste fyren i verden som skrur på mikrobølgeovnen...
og så åpner garasjedøren seg.
Jeg spurte elektrikeren: “Hvordan gjorde du det?”
Han sa: “Jeg gjør det samme som deg. Improviserer og ser hva som skjer.”
Det huset i Marrakech har gitt meg hodepine
forårsaket av ting som bare kan skje i Marokko.
Jeg jobbet i USA og fikk surrealistiske telefoner,
som “Mr. Gad, svømmebassenget eksploderte.”
For meg var ikke det virkelige problemet teknisk eller mekanisk.
Det bør fikses.
Men hvor fikk fyren ideen fra, om at bassenget kan eksplodere?
Jeg sa: “Men var ikke Hamid der?”
Han sa: “Ja, men han var i bassenget.”
Se for dere det bildet jeg fikk i hodet.
Jeg må dra dit noen dager.
Og jeg hater å reise for jeg hater flyplasser.
På flyplassen har du enten fem minutter på deg, så du må løpe,
eller du har fem timer og vil ta livet av deg.
“Hva skal jeg finne på?” Du blir gal!
Det som går meg på nervene er å se folk med reiseputer.
Jeg vet ikke hvorfor. Jeg bare hater dem.
Og de folkene vandrer rundt som om de ikke bruker reisepute.
Tar de på seg puta når de kler på seg om morgenen?
Reiseputa er den eneste tingen du tar på før du bruker den.
Du gjør ikke slikt med tannbørster. “Jeg tar dette senere.”
Du gjør det ikke med en kondom. “Man vet aldri.”
Og jeg liker ikke å gå gjennom sikkerhetskontrollen.
Johanne.
Og jeg liker ikke posituren du må gjøre i røntgenmaskinen.
Kjenner dere denne?
De tvinger deg til å gjøre den i USA. I røntgenmaskinen.
De gjør det for å forsikre seg om at du ikke har noe som kan drepe folk.
Men ved å bruke denne maskinen, tar de livet av deg.
Om 15 eller 20 år rister vi som dette når vi går inn i maskinen.
“Hva har skjedd med deg?” “Jeg tok til meg for mange stråler
fra røntgenmaskinene.”
Etter røntgenmaskinen kroppsvisiterer de deg.
Siden jeg er irritert, sier jeg: “Greit, kroppsvisiter meg.
Men først må dere ta meg.”
Når han begynner, sier jeg: “Herregud!”
En fyr spurte: “Har du noe i lomma?” Jeg sa: “Kan du ikke finne det ut?”
Forrige gang jeg var på reise, reiste jeg på første klasse.
Takk. Typisk Nord-Amerika.
I Frankrike hadde de ropt “rasshøl!”
Jeg satt på første klasse i hverdagklær.
Caps, selv om jeg ikke skjønner det, jeans, joggesko.
Og en fyr så på meg som om han dømte meg.
“Denne mannen reiser åpenbart ikke på riktig klasse.”
Jeg vet ikke hvorfor, men jeg ville forsvare retten min til å være der,
og den beste måten å gjøre det på, var å kødde med ham,
så han ville huske meg resten av livet.
Jeg begynte å oppføre meg som en gal fyr, som aldri hadde vært der før.
Jeg pekte på setet som jeg hadde betalt for, og som sto på boardingkortet,
og spurte: “Tror du jeg kan ta dette setet?”
“Absolutt ikke, med mindre du reiser på 1. klasse.”
Jeg sa: “Ikke si det til noen. Hvem bryr seg om jeg sitter her?”
Jeg satte meg ned og begynte å leke med knappene.
Jeg sa, “Dette er mye bedre enn bak der!”
Så fyren ringte på kabinpersonalet.
Han sa, “Jeg tror ikke denne mannen reiser på første klasse. Du må...”
Og jeg står bak flyvertinnen, og gjør slik.
Hun sier, “Beklager, men jeg må se boardingkortet ditt igjen.”
Jeg sa, “Ikke noe problem, men la oss gå dit. Han får ikke se det.”
Jeg ga det til henne, og hun sa, “Beklager, Mr. Al... El...”
“Det er ok. Det går bra.”
Hun sa, “Beklager. Du kan sette deg.”
Så sa hun til ham: “Alt bra. Han er på 1. klasse.”
Så snudde jeg meg og sa til fyren...
“Det går fint. Alt er bra.
Jeg ga henne 20 dollar.”
Takk, Montreal! Tusen takk!
Takk! Dere er fantastiske!
Takk!
Norsk tekst: Julianne Sveigdalen